Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія «Юридичні науки»
Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія «Юридичні науки» – це юридичний збірник наукових праць, заснований у 2012 р. Фахова реєстрація (категорія «Б»): Журнал включений до Переліку наукових фахових видань України відповідно до Наказу МОН України № 928 від 11 червня 2026 року (додаток 14) строком на три роки з 01 червня 2026 року по 31 травня 2029 року з присвоєнням категорії «Б». Кластер: Право. Спеціальності: D8 Право, D9 Міжнародне право. ISSN: 2307-8049 (Print), 2663-2799 (Online) Періодичність: 4 рази на рік.
НАЦІОНАЛЬНІ ТА ЄВРОПЕЙСЬКІ СТАНДАРТИ ПРАВОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРАВА НА ПЕРЕКЛАД ПІД ЧАС ЗДІЙСНЕННЯ ПРИКОРДОННОГО КОНТРОЛЮ
Метою статті є аналіз правового забезпечення реалізації права на переклад під час здійснення прикордонного контролю. Методологічну основу дослідження становлять методи аналізу й синтезу, формально-юридичний, системно-структурний та порівняльно-правовий методи, за допомогою яких узагальнено нормативно-правові підходи до забезпечення права на переклад під час здійснення прикордонного контролю, а також співвіднесено національне регулювання з міжнародними стандартами у сфері захисту прав людини. Результати. У статті досліджено правові засади забезпечення права на переклад під час здійснення прикордонного контролю як однієї з ключових гарантій дотримання прав людини у взаємодії з органами державної влади. Проаналізовано вплив мовного бар’єру на можливість реалізації особою своїх процесуальних прав, зокрема у контексті отримання інформації про підстави застосування контрольних заходів, доступу до правової допомоги та розуміння змісту офіційних документів. Встановлено, що недостатній рівень мовної доступності призводить до формалізації відповідних процедур і створює передумови для обмеження фундаментальним прав іноземців та осіб без громадянства. Здійснено узагальнення національного нормативного регулювання у сфері забезпечення перекладу, яке охоплює різні галузі права та визначає порядок залучення перекладачів у межах прикордонного контролю та суміжних процедур. Визначено, що наявна система правового регулювання характеризується фрагментарністю та відсутністю єдиного підходу до визначення процесуального статусу перекладача, що ускладнює ефективну реалізацію відповідних гарантій. Окрему увагу приділено організаційним аспектам забезпечення перекладу, зокрема функціонуванню спеціалізованого реєстру перекладачів та можливості використання сучасних засобів комунікації для подолання мовних перешкод під час прикордонного контролю. Проаналізовано практичні проблеми реалізації права на переклад під час здійснення прикордонного контролю, серед яких визначено випадки формального залучення перекладачів, використання мов-посередників, недостатній рівень професійної підготовки залучених фахівців, а також, відсутність належного контролю якості перекладу. Встановлено, що такі недоліки негативно впливають на ефективність комунікації між особою і представниками державних органів та можуть призводити до порушення права особи на захист. Здійснено узагальнення європейських підходів до забезпечення мовних прав людини у сфері прикордонного контролю, відповідно до яких подолання мовного бар’єру розглядається як необхідна умова дотримання принципів справедливого поводження, недискримінації та доступу до правосуддя. Визначено, що європейські стандарти передбачають обов’язок своєчасного інформування особи щодо правових процедур за її участю зрозумілою мовою, а також забезпечення можливості ефективної участі відповідних процедурах за допомогою кваліфікованого перекладу. Узагальнено, що забезпечення права на переклад у межах прикордонного контролю має комплексний характер та потребує вдосконалення як нормативної, так і організаційної складової, спрямованої на підвищення ефективності реалізації мовних прав іноземців та осіб без громадянства.
СЕКЦІЯ 4 КРИМІНАЛЬНИЙ ПРОЦЕС ТА КРИМІНАЛІСТИКА; СУДОВА ЕКСПЕРТИЗА; ОПЕРАТИВНО-РО
ЗАХИСТ КОГНІТИВНОЇ СВОБОДИ ТА ПСИХІЧНОЇ ЦІЛІСНОСТІ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ У ЦИФРОВУ ЕПОХУ
Мета дослідження полягає у комплексному теоретико-правовому аналізі змісту та механізмів захисту когнітивної свободи і психічної цілісності військовослужбовців в умовах інтенсивної цифровізації воєнної сфери. Робота спрямована на обґрунтування концепту «цифрової гідності» комбатанта та визначення правових меж допустимого алгоритмічного і нейротехнологічного впливу на свідомість суб’єктів військово-службових відносин у контексті сучасних стандартів прав людини. Методи. Методологічний базис дослідження складає сукупність загальнонаукових та спеціально-юридичних методів. Системно-структурний метод використано для визначення архітектоніки когнітивних прав у загальній системі антропоцентричного права. Діалектичний підхід дозволив розкрити суперечності між технологічною доцільністю використання штучного ынтелекту у військовій справі та імперативом збереження психічної автономії особистості. За допомогою герменевтичного методу здійснено тлумачення міжнародних стандартів «neuro-rights» (екйроправ) у розрізі їх імплементації у військове законодавство. Компаративістський аналіз застосовано для зіставлення підходів до регулювання кіберпсихологічної безпеки в різних правових системах. Результати. Доведено, що в епоху гібридних загроз когнітивна свобода військовослужбовця трансформується з суто філософської категорії у фундаментальний об’єкт правової охорони. Стрімке впровадження Big Data, нейроінтерфейсів та алгоритмів предиктивної аналітики створює ризики «алгоритмічної детермінації» поведінки військового, що ставить під загрозу його суб’єктність. Сформульовано дефініцію когнітивної свободи військовослужбовця як правомочності на самостійне формування переконань та ухвалення рішень без несанкціонованого зовнішнього втручання в нейробіологічні та психічні процеси. Виявлено, що існуючі режими захисту персональних даних є недостатніми для запобігання загрозам «капіталізму стеження» та когнітивного маніпулювання у військовому середовищі. Особливу увагу приділено юридичній кваліфікації інформаційно-психологічних операцій як посягання на психічну недоторканність особи. Обґрунтовано необхідність розширення каталогу прав людини «четвертого покоління» через включення до них права на свободу від алгоритмічного впливу та права на психологічну безпеку в цифровому просторі. Висновки. Підсумовується, що ефективний захист когнітивної свободи військовослужбовців вимагає перегляду парадигми військового права в бік посилення антропоцентричних засад. Психічна цілісність повинна розглядатися як невід’ємний складник боєздатності, що потребує не лише технічного, а й нормативно-ціннісного захисту. Автором пропонується розробка та впровадження «Етичного кодексу цифрової взаємодії у Збройних Силах», для регламентації меж використання психотехнологій та інструментів нейромаркетингу щодо особового складу. Констатовано, що розвиток цифрової грамотності та критичного мислення є формою реалізації права на когнітивний самозахист. Визначено, що правова доктрина має випереджати технологічний розвиток, створюючи надійні запобіжники проти цифрової ерозії людської гідності в умовах збройних конфліктів сучасного та майбутнього. Забезпечення когнітивної деескалації та збереження ментального суверенітету особистості визнано визначальними векторами реформування інституту прав людини в оборонній сфері.
СЕКЦІЯ 1 ТЕОРІЯ ТА ІСТОРІЯ ДЕРЖАВИ І ПРАВА; ІСТОРІЯ ПОЛІТИЧНИХ І ПРАВОВИХ УЧЕНЬ
ТЕОРІЯ (КОНЦЕПТ) ПОДІЛУ ВЛАДИ: ІСТОРИКО-ПРАВОВИЙ ДИСКУРС ВІД АНТИЧНОСТІ ДО НОВОГО ЧАСУ
Мета статті полягає у здійсненні комплексного історико-правового аналізу еволюції доктрини поділу влади від її зародження в епоху Античності до концептуального оформлення в період Нового часу. Дослідження спрямоване на розкриття процесу трансформації цієї ідеї від вимушеного механізму розподілу праці в давньогрецьких полісах до фундаментального принципу функціонування державного апарату. Крім того, робота має на меті висвітлити вплив видатних філософів і теоретиків права на розвиток суміжних інститутів: державного суверенітету, народовладдя та системи стримувань і противаг, що дозволяє глибше зрозуміти історичне підґрунтя сучасних конституцій та механізмів захисту природних прав людини від узурпації влади. Методи. Методологічну основу дослідження становить діалектичний підхід, що дозволив розглянути доктрину поділу влади в її еволюційному розвитку та трансформації від античних часів до епохи Нового часу. Ключовим є застосування історико-правового методу, за допомогою якого проаналізовано ґенезу державно-правових поглядів мислителів різних епох (Платона, Арістотеля, М. Падуанського, Ж. Бодена, Дж. Лільберна, Дж. Лока) у контексті конкретних історичних умов. Використання порівняльно-правового методу сприяло співставленню відмінностей у розумінні суверенітету та стримувань і противаг за різних політичних режимів (від рабовласницьких полісів та феодалізму до буржуазних революцій) , а системно-структурний метод дозволив дослідити механізм поділу влади як цілісну систему взаємопов’язаних елементів (гілок влади, функцій, інституту прерогативи). Також застосовано логіко-юридичний метод для формулювання висновків щодо сучасного значення досліджуваної доктрини. Результати дослідження полягають в аналізі історичного розвитку доктрини поділу влади від її зародження в Античності (Платон, Арістотель, Полібій) через Середньовіччя (Марсилій Падуанський) до Нового часу (Жан Боден, Джон Лільберн, Джон Лок), акцентуючи увагу на еволюції системи стримувань і противаг, суверенітету та народовладдя. Тема поділу влади була актуальною завжди, оскільки людство з давніх часів стикалося з проблемою концентрації влади в одних руках, що призводило до тиранії, соціальної нерівності та конфліктів. В античних полісах вона виникла як відповідь на економічний поділ суспільства на класи, у феодалізмі – як противага абсолютизму, а в буржуазні революції XVII–XVIII століть – як інструмент захисту природних прав людини. Ця концепція еволюціонувала від теоретичного підґрунтя до практичного механізму, що забезпечував баланс між гілками влади, запобігаючи узурпації та сприяючи справедливості. У сучасному світі, тема залишається надзвичайно актуальною через глобальні виклики демократії. У багатьох країнах, де судова влада активно впливає на виконавчу та законодавчу гілки, або в державах з парламентськими системами правління, поділ влади є бар’єром проти авторитаризму. Дослідження цієї теми є нагальним з кількох причин: по-перше, воно дозволяє глибше зрозуміти корені сучасних конституцій, де принцип поділу влади закріплений як основа; по-друге, в умовах геополітичних конфліктів вивчення доктрини допомагає аналізувати, як порушення балансу влади призводить до агресії та нестабільності. Нарешті, у науковому та освітньому аспекті такі студії формують критичне мислення, необхідне для протидії маніпуляціям владою в еру глобалізації та ШІ, де нові технології можуть посилювати контроль. У висновках констатовано, що еволюція доктрини поділу влади від античного класового розподілу до фундаментального механізму захисту прав людини досягла своєї концептуальної вершини в теорії Джона Лока, який обґрунтував необхідність системного поєднання законодавчої, виконавчої та федеративної гілок із дієвими механізмами стримувань і противаг (зокрема парламентською строковістю та виконавчою прерогативою) задля забезпечення народного суверенітету та запобігання узурпації влади.
СЕКЦІЯ 2 КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО; МУНІЦИПАЛЬНЕ ПРАВО
ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ДОСВІД ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРАВ ОСІБ З ТРАНСІДЕНТИЧНІСТЮ У РІШЕННЯХ СУДУ СПРАВЕДЛИВОСТІ ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ
Метою статті є дослідження правових позицій Суду Справедливості Європейського Союзу щодо забезпечення прав осіб з трансідентичністю, важливо розглянути питання пов’язане з персональними даними трансгендерної особи, а також питання пенсійного забезпечення осіб, що змінили стать. Необхідно проаналізувати висновки Генеральних адвокатів під час розгляду справ у Суді Справедливості Європейського Союзу, які є важливим елементом справедливого та законного рішення. У статті було використано метод аналізу, а також порівняльно-правовий метод, які було застосовано під час розкриття обставин справи, правових норм та висновків судів. Результати дослідження полягають у здійсненні комплексного аналізу європейського досвіду забезпечення прав осіб із трансідентичністю у практиці Суду справедливості Європейського Союзу. Досліджено еволюцію підходів Суду до тлумачення принципу недискримінації за ознакою статі, гендерної ідентичності та сексуальної орієнтації, започатковану у справах «VP проти Національного генерального управління імміграційної поліції Угорщини» та «Мірін проти Управління реєстрації осіб м. Клуж, Служби цивільного стану Управління реєстрації осіб та адміністрування баз даних Міністерства внутрішніх справ, Муніципалітету Клуж-Напока, у присутності Асоціації «Accept», Національної ради з боротьби з дискримінацією», у яких дискримінацію у зв’язку зі зміною статі було визнано формою дискримінації за статтю. Розглянуто правові аспекти захисту персональних даних трансгендерних осіб крізь призму стандартів права ЄС про повагу до приватного життя та обмеження обробки чутливих даних відповідно до вимог Загального регламенту про захист даних (GDPR) і загальної практики Суду щодо спеціальних категорій персональних даних. Проаналізовано питання пенсійного забезпечення осіб, які здійснили юридичне визнання зміни статі, зокрема з урахуванням позиції Суду у справі «MB проти Державного секретаря з питань праці та пенсій», де встановлено неприпустимість обмеження доступу до пенсійних прав через невиконання вимог, що порушують гідність та приватність трансгендерної особи. Обґрунтовується висновок про формування в межах права ЄС системи підвищених гарантій прав людини для трансгендерних осіб, що сприяє уніфікації національних стандартів захисту, утвердженню принципів рівності, гідності та недискримінації.
ОРГАНІЗАЦІЯ СУДОЧИНСТВА В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: ПРАВОВІ ЗАСАДИ, ЦИФРОВА ТРАНСФОРМАЦІЯ ТА ДОСТУП ДО ПРАВОСУДДЯ В УКРАЇНІ
Стаття присвячена комплексному дослідженню правових засад та організаційно-правових механізмів здійснення судочинства в Україні в умовах воєнного стану, запровадженого внаслідок повномасштабної збройної агресії Російської Федерації. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю забезпечення безперервності функціонування судової системи та реалізації конституційного права на судовий захист у надзвичайних умовах, коли значна частина судів опинилася на тимчасово окупованих територіях або в зоні активних бойових дій. Метою статті є з’ясування адміністративно-правових та процесуальних засад організації судочинства під час воєнного стану, виявлення їх переваг і недоліків, формулювання пропозицій щодо вдосконалення нормативного регулювання. У дослідженні застосовано формально-юридичний, порівняльно-правовий та системно-структурний методи наукового пізнання. Результати. Проаналізовано конституційні гарантії права на судовий захист, положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», процесуальні кодекси та практику їх застосування в умовах війни. Особливу увагу приділено механізмам зміни територіальної підсудності судових справ, рекомендаціям Ради суддів України та Верховного Суду щодо організації роботи судів, цифровій трансформації судочинства. Встановлено, що ключовими інструментами забезпечення безперервності правосуддя стали: зміна територіальної підсудності справ відповідно до статті 147 Закону «Про судоустрій і статус суддів»; розширення використання електронного суду та відеоконференцзв’язку; диференціація справ за критерієм невідкладності; створення умов для дистанційної участі в судових засіданнях з використанням власних технічних засобів учасників процесу. Доведено, що цифровізація судочинства стала критично важливим чинником збереження доступу до правосуддя для внутрішньо переміщених осіб, мешканців прифронтових територій та інших вразливих груп. Водночас виявлено системні проблеми: нерівномірність технічного оснащення судів, нерівність доступу громадян до цифрових сервісів, перевантаженість окремих судів, недостатню правову визначеність дистанційних процедур. Висновки. Сформульовано висновок про необхідність подальшого законодавчого вдосконалення механізмів організації судочинства в умовах надзвичайних правових режимів для повноцінної реалізації стандартів справедливого суду, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України.
СЕКЦІЯ 5 СУДОУСТРІЙ; ПРОКУРАТУРА, АДВОКАТУРА
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ГАРАНТІЇ ПРАВ ПІДОЗРЮВАНОГО (ОБВИНУВАЧЕНОГО) У МЕЖАХ СПЕЦІАЛЬНОГО КРИМІНАЛЬНОГО ПРОВАДЖЕННЯ (IN ABSENTIA): СУДОВА ПРАКТИКА
В сучасних геополітичних умовах виникла потреба адаптації національної правової системи до умов воєнного стану. Особливим порядком здійснення правосуддя в сучасних умовах виступає спеціальне кримінальне провадження (in absentia). Його основним завданням є забезпечення принципу невідворотності покарання. В свою чергу це завдання досягається шляхом неухильного забезпечення гарантій прав підозрюваного (обвинуваченого) та дотримання балансу між ефективністю розслідування та стандартами прав людини. За відсутності підозрюваного (обвинуваченого) наявні обґрунтовані ризики порушень процесуальних гарантій, закріплених в національному законодавстві або їх тлумачення у суто формальному виразі, що ставить під загрозу легітимність судових рішень. З огляду на це, ключовим в ході спеціального кримінального провадження є дотримання стороною обвинувачення та судом процесуальних гарантій прав підозрюваного (обвинуваченого). У зв’язку з цим стаття ставить за мету комплексне дослідження правової природи та практичної реалізації кримінально-процесуальних гарантій у межах спеціального кримінального провадження (in absentia). Оскільки вони покликані нівелювати ризики, пов’язані з відсутністю підозрюваного чи обвинуваченого. У статті детально розглянуто функціональні обов’язки сторони обвинувачення та суду, реалізація яких направлене на дотримання гарантій прав підозрюваного (обвинуваченого). Ідентифіковано небезпеки формального підходу до захисту прав особи, яка перебуває поза межами юрисдикції правоохоронних інституцій України. Методологічний апарат дослідження побудований на поєднанні загальнонаукових та спеціально-юридичних методів, що дозволило забезпечити об’єктивність висновків. Зокрема, методи аналізу та синтезу, за допомогою яких досліджено доктринальні підходи до визначення процесуальних гарантій. Системно-структурний метод дозволив визначити роль гарантій у механізмі спеціального кримінального провадження. Особливе місце посідає кейс-метод, за допомогою якого досліджено правові позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду щодо типових процесуальних помилок у справах in absentia. Результати. У ході дослідження встановлено, що кримінально-процесуальні гарантії у спеціальному провадженні набувають специфічного компенсаторного характеру. Це означає, що відсутність особи має компенсуватися підвищеною активністю захисника та посиленим судовим контролем. Доведено, що ключовими гарантіями є належне інформування через публічні джерела, обов’язкова участь адвоката та право на повторний розгляд справи у разі з’явлення особи. Деталізовано процесуальний статус слідчого судді та прокурора як суб’єктів, що відповідають за легітимність початку процедури in absentia. На основі аналізу судової практики виявлено основні процесуальні порушення, які стають перешкодою для якісного судочинства та можуть поставити під сумнів юридичну силу прийнятих рішень. Висновки. За результатами дослідження зроблено висновок, що ефективність інституту in absentia визначається якістю дотримання процесуальних порядків, визначених національним законодавством. Спеціальне провадження вимагає відходу від формалізму на користь реального захисту. Перспективи подальших досліджень полягають у вивченні міжнародного досвіду подолання конфлікту між ефективністю розслідування та правами людини, а також у розробці пропозицій щодо вдосконалення глави 24-1 КПК України в частині уточнення підстав для поновлення строків оскарження вироків, ухвалених за відсутності особи.
ГЕНДЕРНІ ВИМІРИ СТАНОВИЩА ЖІНОК В УМОВАХ ВІЙНИ ТА ВОЄННОГО СТАНУ: НАУКОВО-ТЕОРЕТИЧНИЙ ТА ПОЛІТИКО-ПРАВОВИЙ АНАЛІЗ
Стаття ставить за мету дослідження гендерних вимірів становища жінок в умовах війни та воєнного стану крізь призму науково-теоретичного та політико-правового аналізу. Для досягнення поставленої мети застосовано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів, зокрема системний, структурно-функціональний, порівняльно-правовий, історико-правовий, формально-логічний, а також міждисциплінарний підхід, що дозволив комплексно дослідити трансформації гендерних ролей і правового статусу жінок у період збройного конфлікту. Результати: встановлено, що сучасні війни слід розглядати як багатовимірні соціальні явища, які суттєво впливають на систему прав людини та поглиблюють гендерні нерівності. Виявлено, що жінки в умовах війни перебувають у подвійній ролі: як вразлива соціальна група, що зазнає підвищених ризиків гендерно зумовленого насильства, соціально-економічної маргіналізації та порушення прав, і водночас як активні учасниці військових, волонтерських і миротворчих процесів. Проаналізовано ключові виклики, зокрема зростання рівня сексуального насильства, пов’язаного з конфліктом, фемінізацію бідності, обмежений доступ до соціальних і медичних послуг. Встановлено, що існуючі механізми правового регулювання не повною мірою враховують гендерну специфіку воєнних злочинів та потребують удосконалення з урахуванням міжнародних стандартів. Здійснено аналіз впровадження гендерно чутливої політики в контексті виконання резолюції Ради Безпеки ООН 1325 «Жінки, мир, безпека». Доведено, що ефективність державної політики залежить від реальної імплементації, належного фінансування та інституційного забезпечення. Висновки. Обґрунтовано, що сучасна гендерна політика у воєнний період має поєднувати захисну та емансипаційну функції, визнаючи жінок повноправними суб’єктами безпекової політики. Інтеграція гендерного підходу у правотворчу та правозастосовну діяльність є необхідною умовою забезпечення прав жінок і досягнення сталого миру.
СЕКЦІЯ 3 КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВО ТА КРИМІНОЛОГІЯ; КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧЕ ПРАВО
ГЕНЕЗА ПРАВНИЧОЇ ТЕРМІНОЛОГІЇ У ПРАКТИЦІ КОНСТИТУЦІЙНОГО СУДУ УКРАЇНИ (1997–2026 РР.)
Метою статті є комплексний аналіз трансформації правничої термінології, що сформована у актах Конституційного Суду України у період з 1997 до 2026 року. Методологічну основу дослідження становлять діалектичний метод, який застосовувався для з’ясування особливості еволюції правничої термінології у взаємозв’язку з історичними та політико-правовими трансформаціями, порівняльно-правовий метод – для аналізу міжнародних та європейських підходів, а також метод системного аналізу, що дав змогу дослідити внутрішню логіку розвитку терміносистеми Конституційного Суду України. Результати. У статті здійснено комплексний аналіз еволюції правничої термінології, яку формує Конституційний Суд України у своїй практиці з 1997 по 2026 роки. Визначено п’ять послідовних етапів становлення терміносистеми КСУ, кожен із яких відзначається специфічним набором категорій, зміною доктринальних орієнтирів та ступенем інтеграції міжнародних стандартів. Встановлено, що на першому етапі (1997–2000 рр.) КСУ зосередився на уніфікації базових понять. Період 2000-2010 рр. характеризується переходом від описових до аналітичних правових категорій. Саме в цей період КСУ формує правові позиції. 2010–2014 роки характеризуються інтенсивним розширенням процесуальної термінології. У 2014–2020 роках відбувається оновлення термінологічної системи у зв’язку з реформою конституційного правосуддя та впровадженням інституту конституційної скарги. Поява нових процесуальних інститутів спричинила появу нових категорій, які визначають зміст і межі індивідуального конституційного контролю. Період після 2020 року відзначається суттєвим впливом правничої термінології Європейського Союзу на вітчизняну правову систему та безпекової складової, спричиненої збройною агресією проти України. Правнича термінологія КСУ стала важливим інструментом адаптації української правової системи до нових внутрішніх і зовнішніх викликів, забезпечуючи гармонізацію національних підходів з європейськими стандартами. Висновки. Еволюція правничої термінології Конституційного Суду України упродовж 1997-2026 років пройшла кілька стадій: базове формування термінології, її доктриналізація, політичну трансформацію, процесуальне оновлення та європеїзацію. Кожен із цих етапів відображає не лише розвиток конституційного правосуддя, але й загальні тенденції трансформації української правової системи. У результаті діяльності Конституційного Суду України, сформувався складний та багаторівневий понятійний апарат, який сьогодні відіграє важливу роль у розвитку конституційної доктрини, правотворчості та судової практики.
ЗБРОЙНИЙ ТА ВОЄННИЙ КОНФЛІКТ ЯК ФЕНОМЕН СУЧАСНОГО СУСПІЛЬСТВА
Розвиток будь-якого суспільства є складним і багатоетапним процесом, який відбувається в рамках схеми «початок – розвиток – вирішення» об’єктивно обґрунтованих протиріч і конфліктів. Стаття має на меті здійснити теоретико-методологічний аналіз сутності конфлікту та характеристику понять збройний та воєнний конфлікт у сучасному світі. Методи дослідження. Для досягнення мети та отримання належних результатів дослідження проведено з використанням сучасної загальнонаукової методології. У результаті дослідження з’ясовано, що сучасні конфліктологічні теорії конфлікт розуміють як форму соціальної взаємодії. Конфлікт є об’єктивно притаманним явищем для суспільства. Його сутність, причини, форми прояву та способи врегулювання доступні розумінню лише на основі глибокого з’ясування природи суспільства та особливо людини, закономірностей соціальних відносин та взаємодії людей. Проаналізовано зміст понять «воєнний конфлікт», «збройний конфлікт», визначено їх співвідношення. Висновки. Підсумовуючи, можна стверджувати, що існування суспільства без конфліктів неможливе. Не можна категорично назвати конфлікт проявом дисфункції організацій, що відхиляється поведінкою індивідів і груп, феноменом життя. Найімовірніше, конфлікт – необхідна форма соціальної взаємодії для людей. Воєнний конфлікт в Україні давно переріс статус регіонального. За впливом, що триває, і ймовірним наслідкам це – подія глобальна, що змінює політичний вигляд не тільки європейської спільноти, а й міжнародних відносин в цілому. Продовження російсько-української війни може стати причиною підриву глобальної безпеки та стабільності у світі. Конфлікт поставив під велике питання цінності та принципи світового правопорядку, що підлягають переосмисленню.
ЗАХИСТ ПРАВ КОРІННИХ НАРОДІВ: МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ ТА ДОСВІД УКРАЇНИ
Метою статті є вивчення формування законодавчої бази України щодо захисту прав корінних народів з урахуванням сучасних підходів до розвитку теми у сфері міжнародного права. В основу дослідження покладено історико-правовий, порівняльно правовий, формально-юридичний і метод документального аналізу. Результати. Тема захисту прав корінних народів є відносно новою як у міжнародному праві, так і в законодавстві України. Рубіжними подіями, стали, зокрема, прийняття Декларації ООН про права корінних народів (2007) на міжнародному рівні й ухвалення Закону України «Про корінні народи України» (2021) в українському законодавстві. Наразі залишаються актуальними питання, пов’язані з розвитком прав корінних народів, а саме: щодо дотримання прав корінних народів у світлі динамічних змін клімату, або можливостей корінних народів у сфері морського простору та ресурсів, або питання пошуку справедливості у світлі колоніального минулого та спроб подолання його наслідків для представників корінних народів тощо. Наголошується на актуальності подальшого вдосконалення Закону України «Про корінні народи України» 2021 року, зокрема, у частині доповнення переліку корінних народів України, та розвитку галузі шляхом прийняття нових підзаконних актів. Висновки. На думку авторів, Україна пройшла важливий етап формування засадничої нормативної бази, що стосується захисту прав корінних народів. У цьому процесі український законодавець керувався міжнародними принципами в цій сфері. Крім того, сучасне українське законодавство отримало нормативне визначення поняття «корінний народ», яке досі відсутнє в міжнародному праві. Разом із тим перед Україною стоїть завдання ратифікації міжнародних угод, які дадуть змогу не лише декларувати, але й гарантувати дотримання прав корінних народів, зокрема приєднання до Конвенції Міжнародної організації праці про корінні народи та народи, що ведуть племінний спосіб життя 1989 року.
СЕКЦІЯ 4 МІЖНАРОДНЕ ПРАВО. ПРАВО ЄС. ПОРІВНЯЛЬНЕ ПРАВОЗНАВСТВО
ФОРМИ ПРАВЛІННЯ: ТЕОРЕТИЧНІ МОДЕЛІ ТА ЇХ ІСТОРИЧНА РЕАЛІЗАЦІЯ В УКРАЇНІ ТА СВІТІ
Розвиток держави – складний і багатогранний процес, що охоплює всі аспекти суспільного життя й відбувається через еволюцію форм правління. Форми правління визначають структуру та механізми реалізації влади, а також взаємодію між державою і суспільством. Еволюція цих форм відображає історичні, соціально-економічні та культурні умови кожної держави. Метою цієї статті є теоретико-методологічний аналіз форм правління, їхніх моделей і історичної реалізації в Україні та світі. Особливу увагу приділено зв’язку між зміною форм правління, розвитком правової системи та суспільно-політичними процесами. Методи дослідження. Використано загальнонаукові підходи: історико-правовий для простеження змін у формах правління, порівняльний для аналізу спільних рис і відмінностей в Україні та світі, а також системний для оцінки впливу форм правління на функціонування держави. Результати. Досліджено основи монархічних і республіканських форм правління. Монархії базуються на централізації влади, республіки – на виборності органів влади. Проаналізовано їхні ознаки, переваги та недоліки, а також історичну реалізацію в Україні та інших країнах. Історичний досвід України також демонструє взаємозв’язок між формою правління і стійкістю політичної системи. Зміни в організації влади часто супроводжувалися значними викликами, як-от збройні конфлікти, суспільні протиріччя та кризи. Однак вони водночас стимулювали пошук ефективніших підходів до управління і сприяли адаптації державних інститутів до нових умов. Висновки. Форми правління мають значний вплив на політичну стабільність, ефективність управління та правову культуру. Історичний досвід України свідчить про перехід від монархічних моделей до республіканської форми, заснованої на поділі влади. Порівняння з глобальними моделями дає змогк зрозуміти особливості української системи й вибрати напрями для вдосконалення державного устрою. Форми правління визначають не лише ефективність державного апарату, але й траєкторію суспільно-політичного розвитку.
МОРАТОРІЙ У ЗАКОНОДАВСТВІ ПРО НЕПЛАТОСПРОМОЖНІСТЬ УКРАЇНИ ТА ЙОГО ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ З ІНОЗЕМНИМИ ПРОЦЕДУРАМИ (НА ПРИКЛАДІ ЧЕСЬКОЇ РЕСПУБЛІКИ)
Актуальність теми. Щодо сучасного вітчизняного законодавства про неплатоспроможність триває досить довга дискусія щодо зупинення виконання зобов’язань у процедурах банкрутства – мораторію на задоволення вимог кредиторів (далі – мораторій). Поняття «мораторій» формально суперечить умовам його застосування, тож ми вбачаємо за потрібне провести аналіз як поняття, так і застосування мораторію та на основі аналізу виокремити його вплив на виконання зобов’язань з урахуванням платоспроможності, оскільки невизначеність призводить до зловживання процесуальними правами. Також потребує уваги низка питань, а саме неоднозначним є законодавчий підхід до поділу кредиторів на дві категорії: конкурсні, виконання вимог яких зупиняється під час дії мораторію, і поточні, на вимоги яких мораторій не поширюється, що створює первинні дискримінаційні умови для кредиторів. Потребує змін і тривалість дії мораторію, що затримує терміни виконання зобов’язань перед кредиторами. Мета. Стаття присвячена інституту процесуального права – мораторію на задоволення вимог кредиторів у процедурах банкрутства, а саме дослідженню мораторію у вітчизняному законодавстві про неплатоспроможність та його порівнянню зі схожими інститутами в законодавстві інших країн. У цій науковій роботі застосовані такі методи дослідження, як порівняльно-правовий аналіз, метод узагальнення та систематизації. Висновки. Під час розкриття поняття мораторію визначені його суттєві ознаки та відмінності від інших заходів впливу на порядок (процедуру, спосіб) виконання зобов’язання. Особливу увагу приділено похибкам у визначенні поняття та наслідкам таких похибок у правозастосуванні. За результатами аналізу поняття «мораторій» у процедурах банкрутства запропоновані шляхи усунення недосконалостей і правил його застосування. Відображено поняття «мораторій» у процедурах банкрутства відповідно до законодавства Чеської Республіки й окреслено суть і цілеспрямованість цього заходу в процедурах неплатоспроможності, наведені спільні риси та відмінності порівняно з інститутом мораторію у вітчизняному законодавстві. Зроблено висновки щодо призначення мораторію у процедурах банкрутства, доцільність його застосування та здійснено порівняння цього інструментарію з подібними іноземними інститутами. Усунення на законодавчому рівні дискримінаційного положення конкурсних кредиторів порівняно з поточними кредиторами внаслідок введення мораторію є нагальним питанням на шляху вдосконалення законодавства та впровадження реформ.
СЕКЦІЯ 2 ГОСПОДАРСЬКЕ ПРАВО, ГОСПОДАРСЬКО-ПРОЦЕСУАЛЬНЕ ПРАВО
СУДОВА ВЛАДА В УКРАЇНІ: МІСЦЕ ТА РОЛЬ У ПОБУДОВІ ПРАВОВОЇ ДЕРЖАВИ В УМОВАХ СЬОГОДЕННЯ
У даній статті поставлено за мету дослідження суті, місце та ролі судової влади в Україні у побудові правової держави в умовах сьогодення. Для досягнення задекларованої мети та отримання належних результатів, використано таку сукупність методів: загально-наукові методи, формально-юридичний метод, системний підхід. Результати та висновки такої діяльності. У статті зроблено аналіз питання щодо місця та ролі судової влади в Україні у побудові правової держави в умовах сьогодення. Вказано, що цілком виважено і справедливо шлях, який обрала Україна для свого майбутнього, пов’язаний з цивілізованим світом, а отже наша держава має стати дійсно демократичною, соціальною і правовою. Для цього, вочевидь, усі гілки влади, мають прикласти максимум зусиль, аби зреалізувати поставлену мету. Проаналізовано наукові підходи до розуміння правової держави, її історичні корені та сучасні підходи у розширенні змістовного наповнення, елементний склад, чинники, що сприяють позитивному поступу у формуванні сприятливого правового поля розвитку цієї царини. Підкреслено, що у контексті побудови правової держави вагома роль відводиться судовій владі, адже саме їй максимально визначено завдання щодо захисту права, недопущення порушення прав і свобод людини і громадяни, а у випадку таких порушень – негайного їх відновлення. Наголошено, що нинішній період для України є досить складним і напруженим, адже, передусім, пов’язаний з протидією зовнішньому ворогу, який намагається усіма зусиллями відібрати у нас суверенітет, незалежність, цілісність і недоторканність. Натомість підкреслено, що це є не єдиним випробуванням для нашої держави, оскільки в українському суспільстві виникає багато інших загроз та викликів, пов’язаних, зокрема, з дотриманням прав і свобод людини і громадянина. На жаль, хоча судова гілка влади намагалась здійснити певні системні трансформаційні процеси, однак досягти позитивного результату до ниніще не вдалося. Встановлено, що попри все судова гілка влади в особі її органів спрямовує свою діяльність на здійснення позитивних реформ у системі правосуддя, формування професійного, якісного суддівського ядра, позбавленого негативних якостей, відвертого потурання права, зокрема корупційної складової. Саме така позиція говорить про те, що судова влада, по суті, займає важливе місце у побудові правової держави, і, вочевидь, її роль у цьому процесі важко переоцінити.
СЕКЦІЯ 4 СУДОУСТРІЙ; ПРОКУРАТУРА ТА АДВОКАТУРА
ДЕЯКІ ПРОБЛЕМИ ПРАКТИКИ ЗАСТОСУВАННЯ ІНСТИТУТУ (ДОСУДОВОЇ) ПРОБАЦІЇ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ
Метою статті є виявлення деяких проблемних питань практики застосування інституту (досудової) пробації у кримінальному судочинстві, пошук та пропозиція шляхів їх вирішення задля сприяннязабезпеченню стабільності судової практики з питань функціонування (досудової) пробації у кримінальному провадженні.Методи. Для досягнення мети застосовувався діалектичний методологічний підхід, що дозволиврозглянути правозастосовну практику у взаємозв’язку та взаємозалежності між собою та положеннями законодавства і дійти висновку про їх внутрішню неузгодженість. Для виявлення проблемнихпитань судової практики та формулювання висновків використовувались формальнологічні методианалізу, синтезу та узагальнення. З метою надання рекомендацій, які сприятимуть вирішеннювизначених проблем правозастосування та підвищенню ефективності судової практики, такожзастосовувався метод прогнозування.Результати. У статті висвітлюються деякі проблеми практики застосування інституту (досудової) пробації у кримінальному провадженні.Констатовано, що у зв’язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» № 1492-VIII від 07 вересня 2016 року, яким кримінальний процесуальний закон (КПК України) булодоповнено ст. 314-1, що врегульовує процесуальний механізм складання та введення до кримінальногопровадження досудової доповіді органу пробації, на практиці виникла низка проблем, пов’язаних ізпроцесуальним статусом нового учасника судового провадження – представника персоналу органупробації, а також значенням досудової доповіді про особу обвинуваченого для суду під час ухваленнярішення про вид та міру покарання.З’ясовано, що суди, внаслідок відсутності необхідних матеріалів для підготовки досудової доповіді,зобов’язують прокурора надати представнику персоналу органу пробації доступ до матеріалів кримінального провадження, пов’язаних із встановленням обставин, передбачених п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 91 КПКУкраїни. Проте такий підхід судів першої інстанції вступає у суперечність з вимогами кримінальногопроцесуального закону з огляду на встановлений порядок ознайомлення із матеріалами справи учасників судового провадження та повноваження прокурора.З огляду на фактичну відсутність у представника пробації можливості здійснювати ознайомленняіз матеріалами провадження до початку судового розгляду, автором запропоновано два підходи довирішення подібної ситуації: правозастосовний та законодавчий. Перший полягає у встановленнісудами достатнього строку підготовки досудової доповіді із можливістю його пролонгації та паралельним продовженням судового розгляду кримінального провадження. Другий підхід зумовлює необхідність внесення змін до КПК України шляхом закріплення мінімального строку складання доповідіоргану пробації, який би завершувався не раніше закінчення з’ясування обставин кримінального провадження та переходу до судових дебатів.Виявлено, що Кримінальний касаційний суд Верховного Суду у своїй практиці додержуєтьсяпозиції, відповідно до якої досудова доповідь представника персоналу органу пробації має рекомендаційний характер для суду, яку останній може врахувати на основі своїх дискреційнихповноважень. Разом із тим аналіз практики цього ж суду вказує на її непослідовність із зазначеного питання. В окремих випадках він скасовує рішення судів нижчої інстанції з мотивів їхневідповідності даним та висновкам досудової доповіді в частині призна ченого покарання.Автором наголошено, що доповідь органу пробації є доказом у кримінальному провадженні, щозумовлює не тільки її рекомендаційний характер для суду на етапі ухвалення вироку, але й необхідністьоцінки ним змісту цієї доповіді. Висновки. Зроблено висновок, що судове рішення, в якому не наведено мотивів неврахуваннядосудової доповіді у разі призначення виду та міри покарання, підлягатиме скасуванню.
СЕКЦІЯ 5 КРИМІНАЛЬНИЙ ПРОЦЕС ТА КРИМІНАЛІСТИКА; СУДОВА ЕКСПЕРТИЗА; ОПЕРАТИВНО-РО
ТРУДОВІ ПРАВА І ГАРАНТІЇ ПРАЦІВНИКІВ МИТНИХ ОРГАНІВ: ТЕОРІЯ ТА ПРАКТИКА
Попри чинне законодавство, працівники митної служби стикаються з низкою проблем, серед яких недостатній рівень матеріального забезпечення, відсутність спеціалізованих нормативних положень, які враховують специфіку їхньої діяльності, а також складнощі у вирішенні трудових спорів. Метою статті є аналіз чинного правового регулювання оплати праці працівників митної служби України, виявлення основних проблем у цій сфері й обґрунтування шляхів їх вирішення з урахуванням міжнародного досвіду. Методи. У дослідженні застосовано загальнонаукові методи, зокрема системний аналіз для оцінки правового регулювання оплати праці працівників митної служби, порівняльний метод для аналізу досвіду країн ЄС, а також метод прогнозування для визначення перспективних напрямів реформування цієї сфери. Результати. Проведений аналіз показав, що, незважаючи на наявність законодавчої бази, працівники митної служби стикаються з низкою проблем: недостатній рівень матеріального забезпечення, брак спеціалізованих нормативних положень, які враховують специфіку їхньої діяльності, а також складнощі у вирішенні трудових спорів. Особливу увагу приділено соціальним гарантіям, включно з пенсійним забезпеченням, страхуванням, матеріальною допомогою та компенсацією за невикористані відпустки. Реформи митної служби часто супроводжуються організаційними змінами, які спричиняють соціальну напругу серед працівників і впливають на їх трудову стабільність. Визначено необхідність професійного розвитку працівників, підвищення їх кваліфікації відповідно до сучасних викликів і міжнародних стандартів. У статті обґрунтовано доцільність адаптації найкращих практик ЄС, як-от колективні договори, соціальні пільги та психологічна підтримка, до українських реалій. Висновки. Для вдосконалення правового регулювання й умов праці працівників митної служби запропоновано: реформування нормативно-правової бази, підвищення рівня фінансування, впровадження автоматизованих систем аналізу ризиків та електронного декларування. Реалізація цих заходів сприятиме зменшенню навантаження на працівників, підвищенню ефективності роботи митної служби, її інтеграції у європейський правовий простір та відповідності сучасним стандартам глобалізації.
СЕКЦІЯ 3 ТРУДОВЕ ПРАВО; ПРАВО СОЦІАЛЬНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ
ПРАКТИКА КРИМІНАЛЬНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА ГЕНОЦИД
Мета. У статті поставлено за мету дослідження практики кримінальної відповідальності за геноцид. Методи. Для досягнення задекларованої мети й отримання належних результатів дослідження використано таку сукупність методів: логіко-юридичний, порівняльно-правовий, історико-правовий, нормативно-догматичний та інші методи. Результати та висновки. Кримінальна відповідальність за геноцид на міжнародному рівні формувалася протягом декількох періодів (Нюрнберзького, Пост-нюрнберзького, Гаазького, Римського) та ґрунтується на двох основоположних міжнародних НПА – Конвенції про запобігання злочину геноциду і покарання за нього (1948 рік) та Римського статуту Міжнародного кримінального суду (1998 рік), які містять визначення поняття та складу злочину геноциду, правила імунітету за вчинення геноциду державними посадовцями, обов’язки держав-учасниць щодо запобігання геноциду, механізм реальної відповідальності за вчинення геноциду та вжиття превентивних заходів щодо його запобігання. Зауважено, що кримінальна відповідальність за злочини геноциду також передбачає відповідальність на рівні держав, які імплементували норми міжнародного законодавства в даній сфері, створили систему національного законодавства щодо врегулювання питання кримінальної відповідальності за злочини геноциду, визначили порядок взаємодії з Міжнародним кримінальним судом і визнали його повноваження. Частина країн, які ратифікували відповідні нормативно-правові акти у сфері кримінальної відповідальності за злочини, впровадили до національного законодавства принцип універсальної відповідальності, що дозволяє провести розслідування злочинів геноциду та здійснювати кримінальне переслідування осіб, винних у їх скоєнні, зокрема й у разі вчинення злочину геноциду на території іншої держави та якщо жертви або підозрювані є громадянами іноземної держави.
ДЕРЖАВНИЙ КОНТРОЛЬ ЗА СУБ’ЄКТАМИ ПІДПРИЄМНИЦЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ: АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ ОРГАНІЗАЦІЇ ТА ФУНКЦІОНУВАННЯ
Метою статті є дослідження основних аспектів та проблемних питань адміністративно-правового регулювання процесів організації та функціонування державного контролю за суб’єктами підприємницької діяльності. У дослідженні використано загальнонаукові методи аналізу та спеціальні прийоми наукового пізнання, зокрема: системний аналіз, діалектичний аналіз, порівняльно-правовий аналіз, метод узагальнення та систематизації. Результати. Проведені дослідження проблемних питань адміністративно-правового регулювання процесів організації та функціонування державного контролю за суб’єктами підприємницької діяльності дозволили виявити вагомі проблеми забезпечення такого контролю, серед яких є: (1) недостатній рівень законодавчого й нормативно-правового регулювання діяльності інституту державного контролю за суб’єктами підприємницької діяльності; (2) несистематизованість та суперечність норм адміністративно-правового регулювання державного контролю за суб’єктами підприємницької діяльності; (3) недосконалість класифікації видів державного контролю за суб’єктами підприємницької діяльності. Встановлено домінуючу роль чинників війни на процеси організації та функціонування державного контролю за суб’єктами підприємницької діяльності. Висновки. Сучасні виклики і небезпеки глобального та локального характеру спричинюють виникнення проблем адміністративно-правового регулювання процесів організації та функціонування державного контролю за суб’єктами підприємницької діяльності, внаслідок чого існуючі норми чинного законодавства виявляються неефективними, потребують перегляду та удосконалення. Доведено необхідність посилення адміністративно-правового регулювання процесів організації та функціонування державного контролю за суб’єктами підприємницької діяльності, зокрема, на регіональному та місцевому рівні, особливо в тих регіонах, де ведуться активні бойові дії, спричинені збройною військовою агресією російської федерації.
СЕКЦІЯ 2 АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС; ФІНАНСОВЕ ПРАВО; ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО
ПРАВОВІ АСПЕКТИ РОЗМЕЖУВАННЯ ЗЕМЕЛЬНОГО СЕРВІТУТУ ТА СУПЕРФІЦІЮ
Мета. Дослідження спрямоване на проведення порівняльного аналізу правових інститутів земельного сервітуту та суперфіцію в українському законодавстві. Основною метою є визначення спільних рис та відмінностей цих інститутів, а також розгляд їх практичного застосування. Це дозволить глибше зрозуміти правову природу земельного сервітуту та суперфіцію, їх значення для регулювання земельних відносин та дасть змогу уникати практичних проблем у їх застосуванні. Методи. У процесі дослідження застосовувалися методи порівняльного аналізу, системного підходу, а також аналізу нормативно-правових актів та судової практики. Метод порівняльного аналізу використовувався для визначення спільних та відмінних рис земельного сервітуту та суперфіцію. Системний підхід дозволив охарактеризувати правове регулювання цих інститутів у контексті системи земельного права. Аналіз нормативно-правових актів і судових рішень допоміг з’ясувати особливості правового регулювання та практичного застосування земельного сервітуту та суперфіцію в Україні. Результати. У результаті проведеного дослідження було встановлено спільні риси та суттєві відмінності між земельним сервітутом та суперфіцієм як самостійними інститутами земельного права. Було з’ясовано, що вони відрізняються за об’єктами права землекористування, строками, змістом та правовими наслідками. Також узагальнено доктринальні визначення суперфіцію та запропоноване власне визначення земельного сервітуту та суперфіцію. Висновки. Дослідження земельного сервітуту та суперфіцію показало, що ці інститути, незважаючи на спільну природу, мають суттєві відмінності в правовому режимі, межах використання та підставах припинення. Земельний сервітут, як правило, встановлюється для задоволення конкретних потреб суміжних земельних ділянок, тоді як суперфіцій надає більш широкі права на забудову та користування чужою земельною ділянкою. Проведений аналіз законодавства та судової практики виявив низку проблемних питань, зокрема: нечіткість визначень, відсутність єдиної судової практики, складність застосування цих інститутів на практиці. Це свідчить про необхідність подальшого вдосконалення законодавчої бази та розробки більш детальних методичних рекомендацій. Для ефективного використання земельного сервітуту та суперфіцію необхідно створити чіткі та зрозумілі правила для встановлення, зміни та припинення цих прав. Також пропонується спростити процедуру юридичного оформлення цих правовідносин за допомогою типових договорів. Сервітут забезпечує право обмеженого користування чужою земельною ділянкою для задоволення певних потреб, тоді як суперфіцій надає право забудови та експлуатації будівель на чужій земельній ділянці. Відмінності між цими інститутами полягають у їх об’єкті, тривалості користування та функціональному призначенні, а також підставах і юридичних наслідках припинення.
СЕКЦІЯ 3 ЗЕМЕЛЬНЕ ПРАВО; АГРАРНЕ ПРАВО; ЕКОЛОГІЧНЕ ПРАВО; ПРИРОДОРЕСУРСНЕ ПРАВО
МЕХАНІЗМИ ЗАХИСТУ ПРАВ КРЕДИТОРІВ У ПРОЦЕСІ БАНКРУТСТВА ПІДПРИЄМСТВ В УКРАЇНІ: АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВИЙ ПІДХІД
У науковій статті аналізуються нововведення Кодексу України з процедур банкрутства, що набрав чинності у 2019 році, та їх вплив на механізми захисту прав кредиторів у контексті адміністративно-правового підходу. Мета полягає в комплексному дослідженні та оцінці механізмів захисту прав кредиторів у процесі банкрутства підприємств в Україні з акцентом на адміністративно-правовий підхід. Методами дослідження, якими користувався автор, були методи накопичування фактів, що мають відношення до об’єкта дослідження, методи аналізу фактів (оцінка, зіставлення, порівняння), методи вибору та обґрунтування наукових рекомендацій. Результати дослідження. Останні зміни у законодавстві радикально трансформували практику банкрутства в Україні, зокрема у напрямі більшої орієнтації на захист інтересів кредиторів. Стаття починається з огляду основних змін, що внесені до законодавства, які усунули необхідність отримання судового рішення про стягнення боргу і підтвердження виконавчої служби для подання заяви про банкрутство. Це значно скоротило часові та фінансові витрати на відкриття провадження у справі про банкрутство. Також було знижено кількість вимог до досудової санації, що робить її доступнішою для великих підприємств. Важливими нововведеннями є спрощення процедури ліквідації та вдосконалення механізмів захисту прав кредиторів. Відзначено значення розширених повноважень арбітражних керуючих, які отримали можливість визнання правочинів недійсними та повернення втрачених активів підприємства. Стаття також досліджує вплив нововведень на судову практику, де стало можливим притягнення до відповідальності несумлінних менеджерів та власників боржників. Зміни у регулюванні прав кредиторів також розглядаються крізь призму нових умов для зборів кредиторів. Кодекс чітко визначає умови їх повноважності, що сприяє більш прозорій та ефективній організації зборів. Крім того, Кодекс вводить нові правила щодо мораторію для забезпечених кредиторів, автоматично припиняючи мораторій після пів року. Автор підкреслює, що Кодекс дає кредиторам більше можливостей для реалізації своїх вимог і забезпечує кращий захист прав кредиторів порівняно з попереднім законодавством. Окремо розглядається автоматизація процесів і зміни у процедурах зборів кредиторів, що покращують ефективність процесу банкрутства. Висновки. Кодекс України з процедур банкрутства суттєво вдосконалює наявну правову систему, надаючи нові інструменти для захисту прав кредиторів і забезпечення більш ефективного процесу банкрутства. Це сприяє як покращенню ситуації з боргами в Україні, так і підвищенню рівня довіри до правової системи загалом.
СЕКЦІЯ 4 АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВО І ПРОЦЕС; ФІНАНСОВЕ ПРАВО; ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРАВО
ФІЛОСОФСЬКО-ПРАВОВА ЕКСПЛІКАЦІЯ РОЗВИТКУ КОНЦЕПЦІЙ ГУМАНІЗМУ
Мета. Філософсько-правова експлікація наукових підходів і класичних детермінантів, що впливають на визначення поняття і наповнення змісту ідеї гуманізму у праві. Методи. У дослідженні були використані такі методи: діалектичний, компаративний, логічного аналізу та формально-юридичний. Результати. Проведене дослідження демонструє комплексний характер розвитку ідей гуманізму у праві, відображає їхню еволюцію від античної філософії Давньої Греції, яка заклала фундамент визнання людської гідності та свободи, до сучасних правових систем. Відродження та Просвітництво підкреслили значення раціональності, індивідуальної свободи та природних прав, що стали основою для сучасних правових концепцій. У XX столітті, під впливом глобалізації, індустріалізації та світових війн, відбулася універсалізація гуманістичних принципів, що знайшло відображення в ухваленні Загальної декларації прав людини. Сучасний етап розвитку гуманізму у праві характеризується новими викликами та можливостями, зокрема глобалізацією, технологічними інноваціями та соціальними змінами, що зумовлює посилення захисту прав людини через національні та міжнародні механізми. Висновки. Ідеї гуманізму залишаються цінними та незамінними для функціонування справедливих і ефективних правових систем. Вони продовжують еволюціонувати, адаптуючись до сучасних реалій і викликів, забезпечують основу для розвитку правової думки і практики у XXI столітті. Зокрема, гуманістичні принципи сприяють захисту прав людини, соціальної справедливості та рівності, водночас стимулюють інтеграцію новітніх технологій та глобальних стандартів у правові системи. В умовах поширення глобалізації та технологічного прогресу гуманізм залишається незамінним орієнтиром для формування правових норм, що відповідають потребам сучасного суспільства й індивідуальних свобод.
ТЕХНІКО-ЮРИДИЧНІ ПОМИЛКИ: ПОНЯТТЯ, ВИДИ ТА МІСЦЕ У КЛАСИФІКАЦІЇ ЮРИДИЧНИХ ПОМИЛОК
Метою наукової статті є класифікація юридичних помилок за різними правовими підставами та детальне розкриття саме техніко-юридичних помилок. Реалізація поставленої мети дозволить розмежувати наявні помилки та сприяти їх попередженню та швидкому усуненню компетентними суб’єктами у разі здійснення ними професійної практичної діяльності. Методологічну основу наукового дослідження становлять формально-юридичний метод, екстраполяція, системний метод дослідження, аналіз і синтез. Результатом статті став аналіз системи класифікаційних критеріїв та видів юридичних помилок, а саме: за ступенем визначеності, за юридичною значущістю, за мотивацією вольової діяльності суб’єкта, за видами професійної діяльності. З’ясовано, що в ході здійснення правотворчої діяльності суб’єктами нерідко допускаються техніко-юридичні помилки, які є окремим різновидом юридичних помилок. Проаналізовано міркування науковців щодо визначення поняття техніко-юридичної помилки та сформульовано власне розуміння родового поняття, згідно з яким техніко-юридичну помилку варто тлумачити як вид правотворчої помилки, що полягає в порушенні правотворчої техніки компетентним суб’єктом, і, як наслідок, негативно відображається на якості відповідного нормативно-правового акта і національного законодавства загалом. Виокремлено основні ознаки техніко-юридичних помилок та здійснено їх класифікацію за різними підставами. Особливу увагу зосереджено на класифікації, згідно з якою техніко-юридичні помилки поділяються на: мовні, логічні та процедурні. Кожен вид таких помилок проілюстровано на конкретному прикладі, що базується на нормах сучасного законодавства, зокрема наведено статті із Кримінального кодексу України та Закону України «Про Службу безпеки України». Наголошується, що тенденція зниження якості нормативно-правових актів полягає у поспішності розгляду важливих питань та, як наслідок, до систематичного допущення помилок у практичній діяльності. Тому основне завдання правової політики держави полягає у зменшенні кількості помилок, які мають суттєвий негативний вплив.
ОСОБЛИВОСТІ МЕДІАЦІЇ ЩОДО ВРЕГУЛЮВАННЯ СПОРІВ З ПРИВОДУ АВТОРСЬКОГО ПРАВА І СУМІЖНИХ ПРАВ
Мета – дослідити особливості медіації як альтернативного методу врегулювання спорів з приводу авторського права і суміжних прав; оцінити ефективність медіаційних процедур у вирішенні таких спорів, зосередивши увагу на основних перевагах та недоліках цього підходу. Методи. У статті застосовано комплексний підхід до дослідження, який включає аналіз правових норм, що регулюють медіацію у сфері авторського права і суміжних прав, а також порівняльний аналіз практики застосування медіації в різних юрисдикціях. Використано методи якісного та кількісного аналізу для оцінки ефективності медіаційних процедур, включаючи опитування експертів та аналіз статистичних даних. Результати. Дослідження показало, що медіація є ефективним інструментом для врегулювання спорів з приводу авторського права і суміжних прав. Застосування медіаційних процедур дозволяє сторонам досягти взаємовигідних угод, зменшити витрати на судові процеси та зберегти ділові відносини. Водночас виявлено, що успішність медіації значною мірою залежить від професіоналізму медіаторів та готовності сторін до співпраці. Також зазначено, що є необхідність у більш чіткому правовому регулюванні медіації в цій сфері для підвищення її ефективності. Висновки. Медійні процедури є перспективним методом врегулювання спорів з приводу авторського права і суміжних прав, що може значно підвищити ефективність вирішення таких конфліктів. Для подальшого розвитку медіації необхідно вдосконалити правове регулювання, підвищити рівень підготовки медіаторів та поширювати інформацію про переваги цього методу серед потенційних учасників спорів.
СЕКЦІЯ 2 ЦИВІЛЬНЕ ПРАВО І ЦИВІЛЬНИЙ ПРОЦЕС; СІМЕЙНЕ ПРАВО; МІЖНАРОДНЕ ПРИВАТНЕ
У даній статті поставлено за мету дослідження окремих аспектів правового виміру стигматизації жінок. Для досягнення задекларованої мети та отримання належних результатів використано таку сукупність методів: історико-правовий, системно-структурний підхід, методи формальної логіки, метод групування. Результати та висновки такої діяльності. Стигматизація як негативне соціальне явище проявляється через упереджене ставлення, ізоляцію та дискредитацію особи на основі уявних або реальних рис, формулює негативні стереотипи у суспільстві, спричиняє соціальне виключення та дискримінацію, завдаючи шкоди правам індивідів чи груп. Передумовами розвитку стигматизації є наявність фіксованих стигматизованих установок у суспільстві, а причинами виступає т.з. стигма, відображає реакцію суспільства на відхилення від його норм та визначає місце і роль стигматизованої особи чи групи осіб у даному суспільстві. Одним із видів стигматизації є стигматизація за статтю що полягає у негативному ставленні, стереотипізації або упередженнях щодо осіб на основі їхньої статі та зумовлює розвиток гендерної дискримінації. Стигматизація жінок ґрунтується на історичних, культурних, релігійних, економічних та політичних факторах і проявляється у різних сферах суспільного життя (в сфері освіти та науки, працевлаштування, політики та громадянської діяльності, у сімейних відносинах та сфері репродуктивних прав жінок, в культурі і соціальних мережах та ін.). Стигматизація жінок у різних сферах життя порушує їхні основоположні права та інтереси. Подолання стигматизації жінок у правовому вимірі полягає у створенні, впровадженні та ефективному застосуванні законодавства і політик, які гарантують рівні права жінок, захищають їх від стигматизації, а також сприяють зміні суспільних стереотипів. Правовий вимір боротьби зі стигматизацією жінок передбачає не лише формальне визнання рівності, але й активну роботу над усуненням стереотипів, забезпеченням доступу до правосуддя та створенням рівних можливостей у всіх сферах життя, а ефективність цього процесу залежить від тісної взаємодії між урядом, громадянським суспільством і міжнародними партнерами, що безперечно стане предметом наших подальших наукових досліджень.
РОЛЬ ГЛОБАЛЬНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО ПРАВА У СФЕРІ ПРАВООХОРОННОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті поставлено за мету дослідити роль глобального адміністративного права у сфері правоохоронної діяльності. Методи. Для досягнення задекларованої мети й отримання належних результатів дослідження використано таку сукупність методів: порівняльно-правовий, системно-функціональний, логіко-юридичний, нормативно-догматичний та інші методи наукового дослідження. Результати та висновки. Глобальне адміністрування у сфері правоохоронної діяльності є складним і багатогранним процесом, що охоплює координацію, співпрацю та регулювання між країнами та міжнародними організаціями з метою гарантування безпеки, правопорядку та боротьби зі злочинністю, сприяє ефективному захисту прав людини та впровадженню міжнародних стандартів у правоохоронній сфері. Ключовими елементами глобального адміністративного права є: система норм, принципи та суб’єкти глобального адміністративного права. Система норм глобального адміністративного права знайшла своє відображення у відповідних багатосторонніх універсальних, цільових, регіональних конвенціях і двосторонніх відомчих угодах, які встановлюють міжнародні та двосторонні стандарти та механізми, що дозволяють державам об’єднати зусилля в боротьбі із глобальними викликами міжнародної злочинності. Глобальне адміністративне право ґрунтується на принципах гармонізації, транспарентності, еквівалентності, наданні консультацій, проведенні контрольних процедур, верховенстві права, доброму врядуванні, дотриманні належної правової процедури, що сприяє створенню ефективної, прозорої та справедливої системи правоохоронних органів на міжнародному та внутрішньодержавному рівнях, яка здатна належним чином забезпечувати правопорядок і захищати права громадян. Суб’єкти глобальної адміністрації у сфері правоохоронної діяльності у своїй сукупності становлять систему співробітництва на глобальному, універсальному, цільовому, державному та відомчому рівнях, що сприяє розв’язанню стратегічних завдань щодо запобігання та протидії злочинності, зокрема й на міжнародному рівні, та включає в себе міжнародні міжурядові організації, транснаціональні мережі, неформальні утворення національних регуляторних органів або посадових осіб, публічно-приватні органи та національні регуляторні органи, які діють на основі міжнародних договорів та/або під егідою міжнародних організацій чи неформальних домовленостей про співробітництво у сфері правоохоронної діяльності.
РЕГІОНАЛЬНИЙ СЕПАРАТИЗМ В УКРАЇНІ ТА КРАЇНАХ ЄВРОПИ
У цій статті поставлено за мету дослідження окремих аспектів регіонального сепаратизму в Україні та країнах Європи. Для досягнення задекларованої мети й отримання належних результатів дослідження використано таку сукупність методів: історико-правовий метод, порівняльно-правовий метод, формально-логічний метод і метод контент-аналізу. Результати та висновки такої діяльності. Сепаратизм – це ідеологічно-політичний рух, який спрямовано на відокремлення частини території держави або групи людей від існуючої державної або територіальної структури з метою досягнення автономії або незалежності. Сепаратизм виступає прямою загрозою національній безпеці, посягає на територіальну цілісність і суверенітет держави, порушує принципи геополітичної безпеки, міжнародний престиж країни як суб’єкта міжнародних відносин. Передумовами сепаратизму є періоди соціо-культурної та політичної трансформації країни, послаблення державної влади, наявність етнічних і конфесійних конфліктів, географічна відокремленість регіону, відсутність спільної громадянської ідентичності, підтримка зовнішніх союзників сепаратизму, «експорт сепаратизму», створення розгалуженої системи агентів впливу тощо. Видами сепаратизму є етнічний, ціннісний, кримінальний, регіональний, релігійний, територіальний сепаратизм, сецесія, іредентизм, сепаратизм спрямований на набуття більшої автономії в межах держави. За регіональними особливостями сепаратизм поділяється на західноєвропейський, східноєвропейський, ісламський, азіатський, африканський, американський. Негативними наслідками сепаратизму є втрата контролю уряду держави над частиною території, збройні протистояння та жертви серед мирного населення, громадянські та міждержавні війни, соціально-економічні потрясіння та революції, створення та діяльність радикальних партій і терористичних організацій, створення квазідержав, посягання на національну й регіональну безпеку тощо. Подолання регіонального сепаратизму можливе за умови розробки стратегії протидії йому та вжиття ряду заходів у політичній, економічній, етнокультурній, релігійній і мовній сферах.
ПРОБЛЕМИ КОНСТИТУЦІЙНОЇ РЕФОРМИ В УКРАЇНІ ПІД ЧАС ДІЇ ВОЄННОГО СТАНУ
Конституція є Основним законом держави, оскільки саме вона регулює життєдіяльність держави та суспільства, найважливіші суспільні відносини, пов’язані зі здійсненням державної влади, у яких визначаються правове становище людини і громадянина, основи конституційного ладу, форма державного правління, політичний режим, територіальний устрій, система органів державної влади й місцевого самоврядування, порядок їх формування. Необхідно зазначити, що останнім часом в Україні спостерігається посилення процесу розходження між тим, що є de facto, та тим, що закріплено de jure. Це свідчить про доцільність проведення якісних реформ і оновлення чинного законодавства у зв’язку з тим, що реальні політичні відносини та процеси не відповідають тому, що закріплено в Конституції України, а належного нагляду за цими процесами не спостерігається. Вказане призводить до того, що досить часто Основний закон зазнає порушень, і це незважаючи на те, що в незалежній Україні вже пройшло кілька конституційних реформ і навіть змінювалась форма державного правління. У зв’язку із цим і постає питання про необхідність дослідження проблем конституційної реформи під час дії воєнного стану. Мета. Розкрити доцільність проведення конституційної реформи в Україні в умовах воєнного стану. Методи. Під час написання статті використовувалися філософсько-світоглядні, загальнонаукові та спеціальні методи. Чітко простежувався історичний, соціологічний, метод системного аналізу, формально-юридичний, порівняльно-правовий тощо. Результати. У статті розглянуто проблеми розроблення наукових підходів і реалізації конституційної реформи в Україні в умовах повномасштабного вторгнення РФ. Проаналізовано та висвітлено внутрішні та зовнішні чинники, які прямо впливають на проведення належної конституційної реформи. Висновки. Конституційна реформа є складним і багатоаспектним процесом, який потребує наукових розробок, узгодження, наукових дискусій, попереднього планування, порівняльного дослідження з іншими країнами, правотворчої роботи, а також реальної імплементації у стислі строки.
СЕКЦІЯ 1 КОНСТИТУЦІЙНЕ ПРАВО; МУНІЦИПАЛЬНЕ ПРАВО
КРИМІНОЛОГІЧНА ХАРАКТЕРИСТИКА ОСОБИ ЖІНКИ, ЯКА ПІДОЗРЮЄТЬСЯ В УЧИНЕННІ КОЛАБОРАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
Мета. У статті поставлено за мету дослідження особливостей кримінологічної характеристики особи жінки, яка підозрюється в учиненні колабораційної діяльності. Методи. Для досягнення задекларованої мети й отримання належних результатів дослідження використано таку сукупність методів: логіко-юридичний, порівняльно-правовий, системно-функціональний, нормативно-догматичний, метод статистичного аналізу тощо. Результати та висновки. Кримінологічна характеристики жінки, яка підозрюється в учиненні колабораційної діяльності, охоплює такі елементи, як: ознаки, детермінанти, що впливають на рішення стати колаборанткою, мотиви й інші чинники, які формують її кримінальну поведінку. Кримінологічний портрет жінки, яка підозрюється в учиненні колабораційної діяльності, такий: громадянка України віком 29–54 роки з вищою, базовою або профільною середньою освітою, працездатна, здебільшого не працює, не має судимості, яка вчиняє колабораційну діяльність з ідейних та/або корисливих мотивів або під впливом соціально-економічних чинників чи фізичного та морального примусу. Розуміння елементів кримінологічного портрета жінки, яка підозрюється в учиненні колабораційної діяльності, сприятиме формуванню механізму запобігання таким кримінальним правопорушенням шляхом розроблення та впровадження програм запобігання колабораційній діяльності (зокрема, освітніх програм, спрямованих на підвищення обізнаності жінок про ризики та наслідки колаборації, програм реабілітації та ресоціалізації жінок-колаборанток). Також дослідження кримінологічної характеристики жінок-колаборанток збагачує кримінологічну науку та сприяє розвитку ґендерних досліджень у кримінології, що може бути використано правоохоронними органами, соціальними службами та неурядовими організаціями з метою розроблення та впровадження ефективних заходів протидії колабораційній діяльності тощо.
ВИКОРИСТАННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ ТА ІНФОРМАЦІЙНИХ МОЖЛИВОСТЕЙ У СТВОРЕННІ ПРОФІЛЯ ЗЛОЧИНЦЯ
Метою статті є проведення історичного розвитку формування психологічного, кримінологічногота криміналістичного профілю злочинця, аналізу можливостей використання штучного інтелектуу формуванні профілю правопорушника в сучасних умовах. Надати узагальнення та навести позитивні,а також негативні наслідки використання штучного інтелекту (ШІ), вказати на можливі ризики підчас криміналістичного профілювання злочинця, формуванні його як психологічного, так і криміналістичного профілю.Методи. Методи, які було використано в роботі, дозволили повною мірою досягти поставленої мети. Основу склали такі методи, як логічно-структурний, що дозволило логічно та послідовновикласти науковий матеріал; історико-порівняльний метод надав змогу виокремити в хронологічномуісторичному порядку розвиток затронутої проблематики, також було використано такі методи яканаліз, синтез, метод логічного узагальнення.Результати. Наукова робота присвячена методам профілювання злочинців, зокрема з використанням штучного інтелекту (ШІ). Основну увагу приділено криміналістичним та психологічним аспектам, які застосовуються для створення психологічного портрету злочинця. Описано етапи аналізу,включаючи оцінку місця злочину, поведінкові та соціальні риси підозрюваного, його мотиви, а такожможливі психічні відхилення.В науковій роботі також розглядається історичний розвиток профілювання, починаючи з робітЧезаре Ломброзо та Ганса Гросса, до сучасних досягнень, таких як інтерв’ювання підозрюваних і географічний аналіз. Значна увага приділена роботам фахівців практиків Роберт Ресслер –видатний профайлер ФБР, який працював разом з Джоном Дугласом, Проаналізовано роботи Девіда Кантера, психолога, засновника так званої «інвестигаційної психології». Його дослідження пов’язані з використаннямпсихологічних методів для складання профілю злочинця, включаючи просторовий аналіз поведінки злочинця на місці злочину. Особливий акцент зроблено на застосуванні штучного інтелекту (ШІ), якийдопомагає аналізувати великі масиви даних, прогнозувати ймовірні місця злочинів та ідентифікуватипсихологічні риси підозрюваних.Таким чином, робота підкреслює значний потенціал профілювання для оперативного розслідуваннязлочинів і швидшого виявлення підозрюваних.Висновки. Слідчі повинні використовувати можливості штучного інтелекту (ШІ) лише як допоміжний інструмент і приймати остаточні рішення самостійно.Використання штучного інтелекту (ШІ) у криміналістичному профілюванні може значно покращити здатність правоохоронних органів ефективно та точно працювати на різних стадіях кримінального провадження, навіть в процесі підготовки та проведення окремих слідчих дій, особливо допиту,слідчого експерименті та інших негласних слідчих (розшукових) слідчих дій. Використання можливостей штучного інтелекту (ШІ) потребує відповідального та обережного підходу. Тому складання профілю правопорушника допоможе звузити коло підозрюваних, створить можливості органу розслідування отримати важливі теорії про мотиви та характер злочинця, що може суттєво прискоритирозслідування.
СЕКЦІЯ 3 КРИМІНАЛЬНИЙ ПРОЦЕС ТА КРИМІНАЛІСТИКА; СУДОВА ЕКСПЕРТИЗА; ОПЕРАТИВНО-РО
АКТУАЛЬНІ НАПРЯМИ ВИКОРИСТАННЯ ЕЛЕКТРОННИХ ІНФОРМАЦІЙНИХ СИСТЕМ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Статтю присвячено стану і перспективам використання електронних інформаційних систем у розслідуванні воєнних злочинів та військових правопорушень під час дії воєнного стану. Актуальність теми зумовлена потребами практики, оскільки чисельна кількість воєнних злочинів та військових правопорушень значно зросла, про це свідчать показники ЄРДР, а також нагальною необхідністю ефективного розслідування та притягнення до відповідальності винних осіб. Необхідно зауважити, що до таких видів кримінальних правопорушень проявляється високий суспільний інтерес. Мета. Мета цієї статті полягає у комплексному аналізі актуального стану використання електронних інформаційних систем і перспективних напрямів їх застосування для ефективного розслідування воєнних злочинів у сучасних реаліях воєнного стану. Методи. З метою отримання достовірних результатів у процесі дослідження були використані такі методи: логічно-структурний, який дозволив логічно та послідовно викласти науковий матеріал, індукції й дедукції, формально-логічний метод та аналізу і синтезу, що дозволили провести певні узагальнення на основі вже проведених досліджень, порівняльно-правовий метод використовувався для формування та закріплення окремих понять, метод логічного узагальнення дозволив сформувати висновки. Результати. Автором висвітлено питання визначення категорії «воєнні злочини», здійснено аналіз актуального стану використання електронних інформаційних систем органами розслідування «воєнних злочинів» та «військових правопорушень», а також наведено перспективні напрями потенційного використання цифрових інструментів у розслідуванні воєнних злочинів. У статті наведено висновки щодо активного використання електронних інформаційних систем, які використовуються в процесі розслідування воєнних злочинів та військових правопорушень, зокрема для збирання та зберігання доказів, пошуку та систематизації інформації і складання процесуальних документів тощо. Окрім цього, автором запропоновано розширити сферу використання електронних інформаційних систем, зокрема для застосування технологій хмарного зберігання інформації, проведення розпізнання особи за зовнішністю або голосом, проведення дистанційної комунікації між органами досудового розслідування, судом та міжнародними інстанціями, систематизації та індексування доказів, збирання інформації з відкритих джерел.
ОРГАНІЗОВАНА ЕКОЛОГІЧНА ЗЛОЧИННІСТЬ ТА ВОЄННІ ЗЛОЧИНИ ПРОТИ ДОВКІЛЛЯ: СУЧАСНІ ВИКЛИКИ ТА ПРАВОВІ МЕХАНІЗМИ РЕАГУВАННЯ
Мета. Дослідження спрямоване на аналіз організованої екологічної злочинності та воєнних злочинів проти довкілля, визначення основних загроз екологічній безпеці, оцінку ефективності правовихмеханізмів протидії та обґрунтування необхідності вдосконалення законодавства.Методи. Використано загальнонаукові та спеціально-правові методи: аналіз і синтез – для визначення загроз, порівняльно-правовий – для дослідження міжнародного досвіду, статистичний аналіз –для оцінки тенденцій злочинності, кримінологічний – для вивчення механізмів діяльності організованихугруповань у сфері природокористування. Результати. Встановлено, що організована екологічна злочинність адаптується до зміну законодавстві та використовує корупційні механізми. Незаконне лісокористування призводить додеградації екосистем і кліматичних змін. Вивчення міжнародного досвіду підтвердило ефективністьмеханізмів контролю за походженням природних ресурсів, зокрема Закону Лейсі (США) та РегламентуЄС № 995/2010. Воєнні злочини проти довкілля, спричинені збройною агресією РФ, включають руйнування екосистем, мінування територій, забруднення води та повітря. Найбільші екологічні збиткизавдав підрив Каховської ГЕС. Запропоновано гармонізацію законодавства, імплементацію поняття«екоцид» у міжнародне право та посилення антикорупційних заходів.Висновки. Екологічна злочинність загрожує глобальній безпеці. Війна в Україні актуалізувалапотребу вдосконалення міжнародних механізмів притягнення до відповідальності за екоцид. Подальшаефективність боротьби залежатиме від гармонізації законодавства, посилення кримінальної відповідальності, міжнародного співробітництва та механізмів екологічної реабілітації.
СЕКЦІЯ 4 КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВО ТА КРИМІНОЛОГІЯ; КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧЕ ПРАВО